Batsányi János: Batthyány Alajoshoz
Szárnyára kelvén, útnak ered, repül,
S harsogva bétöltvén neveddel |
Hunnia messze terült határit, |
Minden keresztényt - - - - - - -
A szíveket felháborító |
Új szakadást iszonyodva hallák. |
Nem láttalak még tégedet én soha.
Mért nem hozott ó! engem öszve |
Eddigelé veled a szerencse? |
Téged talán úgy; s úgy alig ismeri
Élted szerelmes párja barnult |
Arcalatod magyaros vonásit |
S felséges elméd ritka tulajdonit
(Értékeket, melyekkel a nagy |
Osztogató keze felruházott) |
Battyáni! halljad bátran az ő szavát.
Utáljuk a porban fanyalgó |
Kedvkeresők alacsonykodásit; |
Törvény s szabadság hív követőiről
Zengvén, az országlók aranyból |
Vert koronájokat olyba vesszük, |
Otromba faunok sáskoszorújokat;
S határt nem ismérő hatalmok |
Főbb erejét mutató, s egekből |
Ugy nézi, mint a társai közt merőn
Büszkélkedő gyermek kezében |
Hajladozó fejedelmi pálcát: |
Márványba metszett képedet a jövő
Évekre szíves tisztelőid |
Hív maradékinak általadja. |
- - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - |
- - - - - - - - - - |
Magzatja!... Míg a nagy Duna partjait,
Mig a Tiszának tér vidékit |
Bajnokaink unokái lakják; |
El nem felejtenek tégedet ők soha;
Sőt áldva fogják áldani nagy neved
Mindenkor, és mély tiszteletben |
Tartani még tetemid porát is. |
![Arcanum Újságok](https://maps-static-cdn.arcanum.com/media/uploads/promo/adt-hu.jpg)